Nu s-a terminat nimic. Nimic nu se termină vreodată.
Mă întorc unde am lăsat poveste să se odihnească, în trecut.
Pierzându-și limpezimea, sub praful timpului și apoi...
pe neașteptate, la un anumit moment, a revenit.
Ca un vis.
Nimic nu se termina vreodată.
Bună dimineața.
Te ascult, Jane.
A sunat o doamnă. Tocmai a sosit din Berlin.
A lăsat numele hotelului și un număr de telefon.
De fapt, mai e ceva și e important.
Trebuie să te descurci, pentru că avem o problemă aici.
E vorba de producători. Sunt îngrijorați serios
în legătură cu întreruperea filmărilor.
Se adăugă la celelalte lucruri pe care le-ai spus de filmarea ta
amenințarea continua ca fondurile vor fi tăiate, că nu vei continua.
Ce fel de situație e asta?
- Bună ziua. - Bună ziua.
Suntem gata pentru vizionare.
- Nu vreau să mai aud. - Bine.
Înțelegerea pe care am făcut-o mai e valabilă?
Actele celuilalt.
A schimbat naționalitatea. E un grec american.
A murit în Berlin înainte de a pleca în Tashkent.
Invitație de la partid. Partidul comunist grec.
Biletele pentru tine și pentru femeie.
Permisul îți dă voie să călătorești dincolo de 60 de km.
Mai sunt și două hârtii separate. Ai grijă.
Trebuie să le memorezi conținutul.
Trebuie să răspunzi la întrebări imediat ce ajungi la Tashkent.
Dacă totul merge bine, a doua zi pleci la Termitaven
în nordul Kazahstan-ului.
Apoi, dacă totul merge bine, oamenii mei te așteaptă
să te întorci la Moscova.
Zona crucială e distanța dintre gară și ambasada americană.
Dar de acum încolo, ai timp destul.
Sunt Klaus Borning din Astoria, New York.
M-am înscris în partid în 1940.
PRAFUL UITĂRII.
Tovarășe secretar, am adus omul. Abia a coborât din tren.
Mă bucur că ai venit.
Din Grecia, nu-i așa?
Ce se întâmplă, Eleni?
Te rog, Jacob... puțină apă.
Cu toții suntem refugiați politic
și locuim în barăci.
Ne numesc "străini."
Aici în Termitaven,
din ordinul biroului politic ne-am stabilit în 1949.
Dar armata încă e cu ochii pe noi.
În interior, se simt învinși de război. Nu s-a terminat totul.
Revoluția nu a murit.
Victoria se apropie și pentru Grecia.
Timpul ne va dovedi viitorul.
Tovarășe secretar, se întâmplă ceva. Toată lume a e chemată la primărie.
Se aude muzica de la difuzoarele din piață.
Scuză-mă.
Spyros.
Sunt aici, sub numele altcuiva.
Ne vedem mai târziu.
Eleni, am venit să te iau.
E ca un vis. Nu-mi vine să cred că te-am găsit.
Te așteptam.
Am fost într-un turneu cu orchestra în statele din nord.
- Am fost îngrijorat. - Vorbește mai încet.
Am știut că într-o zi vei apare în acest colț de lume...
Nu am mai avut vești de la tine de mult.
Din întâmplare, am auzit de la un prieten din Boston
că ai fost arestată de poliția militară.
M-am întors la New York și am plecat cu primul zbor.
Într-un cartier din Salonic, toată lumea vorbea de o tânără studentă
și am aflat restul.
Ai fost închisă și ai evadat cu alte 2 femei, prizoniere politic.
De atunci te caut.
Am traversat granițe, am schimbat trenuri, gări...
puncte de control.
Am răspuns cu numele altui bărbat. Cu viața altui bărbat.
Am venit să te iau, Eleni!
E un tren care pleacă la miezul nopții.
Nu avem mult timp.
Doamne!
S-a întâmplat ceva.
Trebuie să mergem la primărie.
Toată lumea se strânge în piața din fata primăriei.
Doamne!
Eleni... te-am găsit din nou.
Tu ești. Ești aici.
Îți mai amintești prima noapte când am dansat lângă râu?
Tu ești. Ești aici.
S-a oprit muzica.
Tovarăși!
Glorioasă Uniune Sovietică!
Astăzi a murit conducătorul nostru, tovarășul Stalin.
Inima sa nobilă, nu mai bate.
S-a oprit pentru totdeauna.
Tovarăși!
Mare și atotputernică țară!
De la Vladivostok în Ucraina,
din Siberia în Caucaz și până la Marea Neagră,
oriunde ai fi...
ne luăm rămas bun de la marele nostru conducător.
În liniște să ni-l amintim cu respect.
Ascultă asta.
Ai intitulat asta... "Dans lângă râu."
E dansul pe care l-ați dansat amândoi.
Mai târziu...
Mult mai târziu.
Eleni ar spune...
Mai târziu, când m-am sculat...
în fiecare dimineață...
apa care îmi curgea din mâini, avea mirosul râului.
E pentru tine.
Pune-l pe speaker. Continuă.
Eleni!
Sunt în regulă, tată. Doar sângerez.
Siberia, decembrie 1956. E scrisoarea pierdută!
Studiourile Cinecitta. Asta e secțiunea filmelor clasice.
Vă rugăm să lăsați mesajul. Mulțumesc.
Ăsta-i un mesaj pentru Jane.
Jane, am găsit scrisoarea pierdută a lui Eleni către Spyros. Sună-mă, te rog.
Eleni!
Eleni! Vorbește cu mine! Te rog!
Eleni!
Tot ce am pierdut...
nu te voi putea mângâia...
M-am revanșat în vise.
Spyros, trenul!
Nu avem mult timp.
Eleni!
Siberia, 27 aprilie, 1953.
Am plecat din orașul căruia localnicii îi spuneau, "pierdut."
O întindere nesfârșită de nimic.
M-au trimis aici după trei săptămâni de izolare și interogatorii
pentru ce am făcut
de la arestarea mea în Grecia și până la sosirea în Tashkent
și apoi în Temirtaven...
și despre tine... despre tine.
Amândoi am plătit greu, prețul acelor scurte momente de fericire.
Tu ai fost închis, eu sunt în exil...
În mine, crește un copil.
Muzica! Muzica!
Scuză-mă, ce se întâmplă?
Seara trecută, a pătruns un străin în hotel s-a încuiat în bar
A mutat mesele, scaunele, totul.
Toate computerele erau pornite, televizoarele zdrobite peste tot pe jos...
A lăsat o semnătură ciudată... Mă scuzați puțin, dle.
Da, sigur.
Alo, Jane? Ai primit mesajul meu despre scrisoarea pierdută a lui Eleni?
Uite... trebui să te sun mai târziu.
Ai văzut ce s-a întâmpla?
Nu, dar mi-au spus ce s-a întâmplat. Să mergem la bar...
Am primit mesajul tău, dar am fost ocupată în ultimele zile
dinaintea conferinței de vară.
Helga, Eleni a intrat într-o altă criză. de data asta am găsit-o
în zori, umblând desculță în cămașa de noapte, pe autostradă.
Ieri m-am întors din călătoria mea și în cameră era o mizerie, bucăți da hârtie
pahare, albume foto, totul
vorbind despre mizeria din apartament.
De ceva vreme...
De când am venit la Roma, Eleni mă evită.
Destul de des doarme la o prietenă.
Dar de data asta... e altceva.
Tocmai am fost la școală și e absența de o săptămână.
Directorul a renunțat. Când am plecat, mi-a spus:
"Poate că ar fi o idee bună să vă pese ceva mai mult fiica dvs."
Problema e că am găsit o scrisoare veche a bunicii sale
pe care o credeam pierdută și niște poze ale lor împreună.
Mi-e teamă că are de gând să facă o nebunie.
Ce pot face eu?
De când ne-ai părăsit, plânge în fiecare noapte. Când avea nevoie,
când avea nevoie de mama sa.
Mă sufocam alături de tine,
am încercat să-ți spun de sute de ori dar tu erai în altă parte.
Mereu erai în altă parte. Călătoriile tale, nevoia de publicitate...
Totul se învârtea în jurul tău. Tu, tu, tu.
Ce am fost pentru tine? O umbră? O umbră ce te-a urmat.
Nu puteam respira. Muream în fiecare zi.
Ai știut de la început, Helga. N-am avut de ales.
A fost singura mea casă și ai distrus-o.
În orice altă parte, mă simt ca un străin. Mă simt pierdut.
Pierdut...
Siberia, decembrie 1956.
Ieri l-au adus pe Jacob Levi,
prietenul german-evreu care a fost lângă mine până la sfârșit.
Aceeași soartă.
A venit din Leipzig cu sora sa. Au traversat granița germană în 1938
pentru a scăpa de taberele de concentrare.
Și el a fost pedepsit pentru prietenia cu mine, fiind exclus din partid.
Îți scriu că să pot vorbi cu tine.
Știu că scrisorile mele, vor ajunge vreo dată la tine.
Dar le-am lăsat, în ultimul tren ce a trecut,
ducându-mă spre corturile înghețate.
Călătoresc, să te găsească pe tine și numai pe tine.
Siberia, decembrie 1956.
Surprinzător de curat, s-a cățărat la fereastra mea, rezistând zăpezii.
Un băiețel de 3 ani. Ia ghicește.
Numai ieri a locuit cu mine și deja se mută.
A plecat azi.
Când l-am dus la trenul de Moscova, viața îi era o mizerie.
Sora lui Jacob, Rachel, îl va aștepta la gară.
Pe măsură ce trenul îl ducea, inima mea s-a făcut mai mică.
Am strigat numele tău, numele lui, nu știu alte nume.
În absența ta...
în absența lui...
mângâie-mă...
Pe asemenea terenuri aride...
mângâie-mă.
Ziua de mâine va veni într-una.
- Tu ești Jacob Levi? - Da.
- Vorbești germana? - Da.
Te cheamă directorul centrului cultural.
Să mergem.
- Tu ești Jacob Levi? - Da.
Urmează-mă.
Siberia, decembrie 1956.
Într-o singură noapte, portretele și statuile lui Stalin, au dispărut.
Al douăzecilea congres al partidului.
Vei scăpa curând de acolo.
Te vor schimba.
Am auzit asta de la un vechi tovarăș ce a fost transferat aici.
Am plâns de fericire...
și apoi de tristețe.
Te voi mai revedea?
- Bună dimineața. - Bună dimineața.
Acesta este Eckhart Stein.
A venit special din Leipzig ca să ne ajute...
la reparații...
și este pregătit pentru conservarea orgii.
Acum te rog să traduci.
Jacob Levi. Bună dimineața dle Stein.
Dle Stein, vor să conserve orga
și dacă e necesar, să o reparați.
Orga asta... e perfectă.
Nu trebuie atinsă.
Dl Stein spune că orga e perfectă, și nu trebuie să fie atinsă.
Cum se poate așa ceva?
E în starea asta de mulți ani de zile.
E un dar de la cneazul Orloff.
Cu mult înainte de revoluție.
Așteptați.
Siberia, decembrie 1956.
Îmi lipsește totul...
faptul că nu te pot atinge...
mi-am înțeles visele.
Noaptea trecută te-am văzut într-o pelerină galbenă...
cățărându-te pe linia ferată.
Gluga galbenă îți ascundea ochii.
Nu aveai ochi.
Cine e acolo?
Tu ești!
Cinecitta, studioul 5.
Nu, nu e aici.
O zi bună și ție.
Berlin... Kurfürstendamm.
Plouă.
De pe străzile ude vin sunete...
voci, ecouri ale muzicii pierdute.
O anticipare ciudată.
Orașul pare a fi pregătit să întâmpine noul an și noul secol.
Alo, zborul de la New York, ajunge la timp?
A fost deviat pe aeroportul Tempelhof? De ce?
Adică un atac terorist?
Următorul.
Mulțumesc, următorul.
Următorii doi pasageri, vă rog.
Femeia din stânga, întoarce-te la stânga,
bărbatul din dreapta, întoarce-te la dreapta, te rog.
Bărbatul din dreapta, întoarce-te la stânga.
Femeia din stânga, întoarce-te la stânga.
Bărbatul din dreapta, cu fața la mine.
Mulțumesc.
Puteți pleca amândoi.
Următorul.
Întoarceți-vă la dreapta, vă rog.
Și acum la stânga.
Și acum cu fața la mine.
Mulțumesc, următorul.
Acum la stânga, vă rog.
Ce vreți de la mine? Ce dracu vreți de la mine?
Acum, cu fața la mine.
Spyros!
Stai! Oprește-te!
Lăsați-mă! Vă rog! Vreau să trăiesc!
Nu vreau să mor!
Vreau să trăiesc! Vă rog, vreau să trăiesc!
Lăsați-mă să plec!
Ce se întâmplă dacă plec?
Vă rog! Vreau să trăiesc!
Aproape am ajuns. Austria e dincolo.
La revedere, Rusia, la revedere!
Granița sovietică, călătorii vin aici.
Ordinele sunt pregătite.
Deschideți!
Tată! Tată! Vino!
- Tată! - Tată! Vino!
Voi, duceți-vă! Duceți-vă!
Eu mă întorc.
Aici m-am născut...
mi-am îngropat rudele aici.
Nu-i pot trăda.
Bunicule! Bunicule! Să mergem!
Să mergem, bunicule!
Bun venit în Austria! La mulți ani, 1974!
La mulți ani!
- An nou fericit, Jacob! - An nou fericit, Eleni!
S-a terminat călătoria...
și mulțumesc Siberia că m-ai ajutat să-mi dau seama că totul vine și trece.
Dansăm?
Da... da.
Ți-o amintești pe Anna?
Ne-am aruncat clipele de pe terasa închisorii.
A doua zi, am găsit una în zăpadă.
Pe măsură ce mergeam și am întâlnit zgomotul mulțimii,
am fost tulburați de tăcerea îngerilor.
Se gândeau să atingă pământul și noroiul...
Și urlau...
Numai Utopia e a treia aripă.
Vă așteaptă autobuzele.
Atențiune! Atențiune!
Serviciul austriac pentru emigranți a organizat două grupuri.
Cei ce vor să meargă în Israel,
să se îndrepte spre autobuze.
Cei ce vor să meargă în Statele Unite sau în alte țări,
să-i urmeze pe soldați.
A sosit momentul Jacob.
Nu vin cu tine.
Mă așteptam ca la un anumit moment să se întâmple și asta.
Toți anii ăștia...
mă trezeam în fiecare zi și tu erai lângă mine
și mă rugam pentru încă o zi.
Tu ai visat la Israel... că locul de întoarcere.
Eu n-am unde mă întoarce.
Destinul mă duce în altă parte.
Nu contează... câți ani au trecut.
Nu contează...
ce s-a întâmplat între noi,
sunt a altuia.
Dă-mi drumul.
Nu am vrut să se întâmple așa.
Jacob!
Tu ai vrut.
Jacob!
Așteptai această întoarcere.
Du-te!
Nu vreau să suferi.
Du-te.
Ce s-a întâmplat?
Am fost îngrijorat. Totul a mers prost, astăzi.
Mai întâi schimbarea aeroportului, acum tipii ăștia gen Rambo.
De ce a durat așa de mult să ieși?
Ți-s ochii plânși, ce s-a întâmplat?
Unde mi-e micuța?
E la școală.
Nu vrei să-mi spui, nu-i așa?
Când am primit mesajul că veniți la Berlin am fost surprins.
Am crezut că o să petrecem vacanță împreună în New York.
Mergem acasă.
Vă întoarceți? Pur și simplu? Asta vrei să-mi spui?
Asta e o știre!
- După toți anii ăștia. - Marea întoarcere.
E prima noastră călătorie. Prima călătorie împreună.
Alo? Da, este.
Când mi-am dus părinții la hotel
am cerut să te văd, dar m-ai evitat.
Bine, bine.
Orice... orice doresc, vor avea grijă de tine.
Mulțumesc, mulțumesc. Da, noapte bună.
Eu sunt cea care v-a sunat.
V-am văzut la școală. Nu știu unde e Eleni acum.
Acum două seri, a dormit la mine acasă.
Apoi a plecat.
Nu știu unde e. A uitat asta.
- Ea unde e? - Nu știu, chiar nu știu.
Nu știu, poate că Bruno știe.
- Bruno? - Da, Bruno. Poate știe el.
Ăsta e Bruno.
Unchiule Jacob.
Sunt aici?
Da, camera numărul 7.
- Pot să urc? - Bineînțeles.
Ai uitat-o puștiule. Ai uitat-o pe soră-mea, care te-a crescut.
Nu e adevărat. Vorbești de Rachel?
N-ar trebui să spui asta. Ți-am spus la telefon.
Am avut niște probleme și divorțul...
Călătoresc continuu.
Câteodată nici măcar nu știu unde sunt.
Oricum, ce mai face Rachel?
Acum locuiește în Leipzig. Permanent. S-a mutat în vechea casă a familiei.
De câte ori te văd, îmi amintesc da băiatul de 3 ani care a părăsit Siberia
cu trenul.
Șapte?
Șapte.
Jacob, Jacob.
Eleni!
Ești la Berlin.
Da...
Credeam că ești în Leipzig și îmi spuneam,
că e imposibil să faci tot drumul ăsta. Voiam să te văd.
Am niște probleme cu proprietățile familiei de rezolvat aici
și întrucât ai venit la Berlin...
Spyros?
Prietenul tău doarme.
Ar trebui să plec. Să revin mai târziu?
Nu, rămâi.
Deci, ce ai mai făcut, Jacob?
M-am întors dintr-o călătorie, o călătorie a amintirilor.
În Polonia, în tabăra de concentrare...
Blocul de celule 1001.
Tata și mama au murit acolo.
Nu am mai dormit de câteva zile.
Închid ochii și văd oameni,
rânduri de capete ce-mi zâmbesc...
schelete... singuratice în cenușă umerilor lor.
Zâmbind la mine.
Ești același Jacob.
Îmi pare rău.
- Nu am vrut să te supăr. - Jacob!
Pentru vremurile bune!
Mulțumesc.
Pentru vremurile bune.
Deci pleci, te întorci acasă.
Nu știu, nu știu ce să fac.
Sunt îngrijorat să o las pe Rachel singură.
După moartea lui Dan, numai noi am rămas din familie.
Eleni, halucinez?
Nu înțeleg.
Nu e posibil.
Nu seamăn cu cea din New York?
Vorbesc despre cameră.
Camera de hotel în care am locuit până în... '74.
Împrejurimile, poate?
- Nu știu. - Jacob.
Poate...
Am ajuns în New York...
erai foarte agitată că fiul tău
era în Canada ca să evite Vietnamul.
Din fericire, ne aștepta Rachel.
În spatele geamurilor pictate de mâna sa, că bărbații.
Am... am mers la hotel.
Chiar din a doua zi, plecam în fiecare dimineață...
să-l căutăm.
Am pretins că n-am reușit să dorm.
Dar îmi amintesc că New Yorkul te-a speriat.
Clădirile, mașinile...
Ai continuat să întrebi de el,
ținând o haină în mână.
Te-am urmărit de la distanță.
De ce nu ai aprins lumina?
Pentru că trebuia să le aprind până în ultima noapte.
Nu pleca.
Nu pleca!
Lunile alea fără sfârșit...
am rămas... în Italia.
așteptând... viza.
Viza...
Toate lunile alea fără sfârșit, am rămas în Italia, așteptând viza.
Toate lunile alea fără sfârșit...
până am călătorit aici,
eram tineri, dansăm, m-ai speriat.
Ți-am spus...
nu știu ce să fac.
Nu pleca!
Ești mai puternic decât mine, Jacob.
Te rog.
Nu-mi pasă dacă înțelegi, atâta timp cât nu știu!
Nu pleca!
A fost drăguț să vă revăd.
Nu... nu știu. Nu spune nimănui despre asta, bine?
- Bine. Ne mai vedem. - La revedere.
Salutări lui Sally, bine?
Salutări lui... Max, Max, nu-i așa?
- Da, da. La revedere. - La revedere.
O dată am trecut pe acolo și abia m-ai văzut.
În ultimul timp cântai constant.
Spyros!
Camera 2141 apare în acuzații.
Richard Nixon a devenit al doilea președinte acuzat de către Congres...
Prin scandalul Watergate,
Nixon nu e dispus să admită
violarea legii și a Constituției.
Eu sunt...
Mamă...
toți anii ăștia...
te-am visat.
Mai ești la Roma?
Ai uitat asta în casa prietenei.
Un pulovăr...
o poză a mamei mele...
și un jurnal.
Magia ce reiese din jurnal, m-a devastat.
Nu mai știu ce cauți.
Tocmai am venit de la poliție, au păstrat poza ei.
Nu, nu.
Nu, nu. Nu.
Oprește-te. Oprește-te, te rog.
Nu mai contează.
Îmi pare rău.
Am ajuns.
Ea lucrează la barul ăla.
Am făcut tot ce am putut.
Era trecut de miezul nopții când am ajuns în Toronto.
Jacob, când o să pui toate astea într-o carte?
Nu știu. Ce o să bem? Ceai?
Spyros, niște whiskey?
Ca de obicei? Două paharele de whiskey?
Era miezul nopții când am ajuns în Toronto.
Închidem.
Nu mai servim la ora asta.
Am închis.
Spyros!
O iei pe Eleni de soție?
Da.
Eleni...
îl iei pe Spyros de soț?
Ce crezi? Pleci la ora asta? Spyros?
Unde crezi că pleci la ora asta?
Am venit, Eleni.
A fost un drum lung.
Îmi amintesc scrisoarea ta de la Berlin.
Câțiva ani mai târziu...
Berlin, 10 noiembrie 1989.
Mamă, ieri, aici, am trăit un moment istoric.
Zidul Berlinului nu mai există.
Pe străzi, ieri și astăzi, mii de germani și de turiști,
au sărbătorit, au visat.
Unii nu au ezitat să prevadă că sfârșitul războiului rece înseamnă și
sfârșitul istoriei.
Dar ca și tata, am niște rezerve în legătură cu toate astea.
Dar, e timpul să vedem o eră nouă.
Am terminat filmările.
Atât echipa cât și actorii s-au bucurat să vadă că plecăm.
Eu rămân. O cheamă, Helga.
Când a trecut în secret din Berlinul de est în cel de vest, într-o noapte teribilă,
acum 17 ani, nu avea decât 15 ani.
Și poate, ceva neașteptat.
În mulțime, l-am văzut pe Jacob
și apoi pe Rachel și pe soțul ei, Dan.
Erau în drum spre Leipzig să găsească vechea casă a familiei.
Mamă, seara trecută...
am visat că mergeam împreună printre ruinele zidului.
Dar când m-am întors să te privesc, nu erai tu.
O fetiță,
o mică Eleni m-a luat de mână.
Jacob!
Mergeți atât de repede că aproape v-am pierdut.
M-am oprit un moment pentru că cineva cu un acordeon cânta,
și am fost luat de val.
Începe din nou.
Încă un an.
Un an?
E pe cale să se încheie un secol, diseară,
dar abia mi-am dat seama.
Fumează câteva țigări.
Ce s-a întâmplat, Spyros?
Care-i problema, Jacob?
Am visat la altă lume,
cât o să dureze?
Și totuși începe atât de diferit.
Suflă un vânt acolo.
Unii dintre noi cred că e continuarea fundului cerului.
Odată, cineva a spus: evenimentele vin către noi.
E adevărat.
Evenimentele vin către noi.
Eleni, dansăm?
Jacob...
Știu că te gândești la călătorie.
Dar cine știe când ne vom mai întâlni?
Spyros.
Praful timpului acoperă totul.
Ambele, mare și mic.
Jacob.
Vrei să dansezi.
Îmi pare rău.
Ar trebui să ne întoarcem...
la hotel.
O să-l sun pe fiul nostru.
Eleni... îmi pare rău.
Nu e nimic.
Ai spus că nu-i nimic.
E bine, am amețit. O să treacă.
Mai bine vă întoarceți.
Să mergem!
- Copilul! - Eleni? Eleni?
Să mergem, îți spun pe drum.
Ne mai vedem Jacob.
Departamentul pentru copii.
În ce privește confruntarea, am încercat să-i vorbesc.
Nu a reacționat.
La un moment dat s-a întors spre mine și m-am uitat în ochii ei
și mi-am dat seama că e fără rost ca să continui.
Vreau să mă duc acolo.
Nu puteți. Ușa e încuiată pe dinăuntru.
Eleni!
Mamă!
Deschide!
Sunt bunica ei.
Eleni.
Ce se întâmplă, copilă?
Ce se întâmplă?
Haide, dragoste.
Eleni.
Vreau să mor.
Ce s-a întâmplat?
Mă duc să aduc un doctor.
Eleni...
Eleni... ce s-a întâmplat?
Trebuie să dorm.
Bunico.
Trebuie să dorm.
Ai venit și tu, Jacob?
Ce face Eleni?
S-a culcat. E obosită.
Deranjez?
Tu? E imposibil.
Oricum, am venit să-mi iau la revedere.
Un păhărel de whiskey?
Mulțumesc.
Pentru noul secol.
Te simți bine, Jacob?
Da.
E timpul să plec.
Unde?
La Eleni.
I-ai spus odată lui Eleni că pentru tine nu există întoarcere.
Dar e adevărat, numai pentru mine?
Nu voi plânge la zidul bucuriei.
Călătorie plăcută... micuță Eleni.
A treia aripă, Spyros!
Eleni.
De ce... de ce te-ai sculat?
Se termină anul...
dar uită-te la masă. Dumnezeule.
Eleni.
Ar trebui s aranjez masă.
Nu a sosit încă momentul.
Să aranjez masă.
Spyros.
A.
Micuța mea Eleni.
Și Jacob.
Jacob!
Unde-i Jacob?
Suntem cu toții aici.
Eleni, ce se întâmplă?
Nu mă simt bine.
Eleni.
Trezește-te.
Vin să te iau.
Eleni.
Trezește-te.
Ridică-te.
Eleni.
Dă-mi mâna.
Dă-mi-o.
Eleni, întârziem.
Afară ningea.
Zăpada cădea în liniște peste orașul ce dormea încă...
pe străzile pustii...
pe apele canalelor...
peste morți și vii...
pe timpul trecut... și pe trecerea timpului.
Peste univers.
Traducerea: Dorula/SubTeam www.subtitrari-team.ro